Jag heter Sigourney Weaver. Jag spelade Ripley.
Jag heter Ridley Scott, jag är 32 år och regisserade filmen.
Alan Ladd ringde när jag var på väg hit.
- Skojar du? - Han ringde även igår...
...så han måste ha material att ge mig.
Laddie var jämt...
Han lyckas alltid få tag i väldigt intressant material-
- som han sedan utvecklar eller ej.
Det här var när Alan var chef på 20th Century Fox-
- och han var enormt framgångsrik.
Jag kommer att tänka på "Star Wars".
Det var hans första "Star Wars" så Laddie var riktigt het då.
Jag heter Ron Shusett. Jag producerade "Alien"-
- och var med och skrev manuset med Dan O'Bannon.
Titelsekvensen tog lång tid.
Den första idén var bitar av kött och blod-
-som formade ordet "Alien".
Det var för blodigt. Filmen hade för mycket klass.
Jag vet inte vem som kom på idén-
- med att bokstäverna byggdes upp till ordet "Alien"-
- men det var en jättebra början på filmen.
Det gav en hel del klass.
Det är alltid svårt att bygga titelsekvenser-
- så det var det sista vi tänkte på.
Jag började prata om Ianseringen av filmen tidigt.
Vi visste att vi ville...
Vi visste rätt tidigt att vi ville att den kom ut-
- under högsäsongen, vilket är i maj.
Så vi började prata med designers-
-som ritade upp affischer-
-och kom på den fina loggan.
Sen frågade vi om de ville ta själva loggan-
-ordet "Alien"-
- och lägga in den i själva filmen.
Då frågade de vad vi var ute efter-
- och svarade att vi ville ha något i stil med hieroglyfer.
Man skulle inte veta riktigt vilket ord som framträdde.
Så de fixade det.
Det är fortfarande en av mina bästa titelsekvenser-
-av alla mina filmer.
Den är snygg, spännande-
- och passande för den här filmen.
Det här är John Hurt. Jag spelade Kane.
Här är vi nu.
Det här är ett klipp som vi var mycket vana vid-
- på grund av alla rymdfilmer som "Star Wars" till exempel.
Där var allt förstås sprillans nytt.
En sak som Ridley ville ha-
- var att skeppet skulle kännas gammalt och slitet-
- som om det rusat mellan planeterna för evigt.
Vi befinner oss i en gammaldags industrimiljö-
- som byggdes upp av gamla flygplan-
-som var skrotade sedan länge.
Vi hade inte råd med sånt som vacuumsvetsning och pressar.
Istället hittade vi många sådana saker-
- och satte ihop och målade dem själva.
Sedan sattes de ihop med dörrarnas ytterfoder av styrenplast-
- och sprejades för att se ut att vara gjorda av plast.
Jag var mycket medveten om hur allt såg ut-
- och om det såg slitet nog ut.
Ron Cobb designade mycket av interiören i skeppet.
Han hade bara gjort en budgetfilm tidigare-
- där Dan O'Bannon upptäckte honom, i "Dark Star",
Det var Dans avslutnings- arbete på filmskolan.
Ron Cobb gjorde alla människornas interiörer-
- och Giger gjorde utomjordingarnas.
Idén med hjälmarna kom till senare.
Jag satte två hjälmar bak på sätena-
- och tog fram 16-millimeters- projektorer som visades på hjälmen-
- som om de var små monitorer som visade alfanumeriska omräkningar-
- mellan datorerna. Datorerna talar alltså med varandra.
Jag heter Dan O'Bannon och jag skrev filmen "Alien".
Jag minns den här lilla korridoren.
Jag insisterade på att de skulle bygga den.
Alla korridorer på skeppet skulle vara räta.
Det var ett rutnät så vi hade inga blinda hörn.
"Ni måste ha blinda hörn på rymdskeppet."
Då byggdes det här och Ridley satte in-
-en stasport i ena änden.
Det är snyggt när porten öppnas-
- att rocken svajar lite av att lufttrycket förändras
Sådana detaljer är viktiga, som att lufttrycket förändras.
Det är lågt lufttryck där inne vilket skyddar mot bakterier.
Allt är inte vetenskapligt, utan snarare min egen logik-
-och det är mitt problem.
Jag tror inte riktigt på kryoteknik-
- och allt det ska göra möjligt.
Det kanske funkar en vacker dag, men det är långt borta.
Om man tänker efter är det inte logiskt-
- men jag tror att vi kom undan med det.
Jerry var väldigt hjälpsam-
- med uppvakningsscenen som är en av de bästa.
Jag älskar den.
Det hjälpte till att visa allt-
- och ta bort de tveksamheter jag kan ha haft-
- om hur man väcker någon efter två års sömn.
Jag heter Veronica Cartwright och jag spelar Lambert, navigatören.
Tom Skerritt. Jag spelar Dallas.
Jag heter Harry Dean Stanton och jag spelar Brett.
Den här uppvakningsscenen var jättefin.
Alla filmades separat och de frös bilderna.
Kvinnorna fick ha kirurgisk tejp på bröstvårtorna-
- för alla hade samma boxershorts.
De är så fina.
Tydligen fick filmen inte släppas i fem länder annars.
Det kanske finns en scen där det syns att vi har tejp.
Jag och Harry måste ha varit där och tittat på, eller hur?
Jag tänkte på sex hela tiden.
Ja, jag förstår det.
Det här filmades på morgonen, tror jag.
När man filmar science fiction handlar allting om Ijuset.
Filmningen är det viktiga, inte skådespeleriet.
Det sker ganska fort.
Jag hade Giler och Carroll med under hela rollsättningen.
Giler och Carroll...
Vart man än är-
- ska man se till att ha Giler och Carroll.
Jag håller med.
- De hittar alla fester. - Absolut.
Då hade vi ändå jetlag och ett fullsmockat schema.
Jag var rätt slut under hela processen.
Det förklarar saken.
Äntligen fick vi se-
- en underbart vacker jätte som kom in.
Vi viskade och sa: "Vi måste se Sigourney Weaver
för hon har spelat mycket teater och är stor på Broadway."
Knappast.
Jag föreställde mig en dramatiker.
Så kom hon in och jag tänkte: "Där har vi henne."
- Så enkelt var det. - Du skämtar.
- Innan jag öppnade munnen? - Innan du hann tala.
- Så var det. - Vad gulligt av dig.
Jag hade horskorna på mig så det hjälpte väl.
Ja, det hjälpte förstås.
Så vi gjorde utbytet. Du fick nog läsa lite.
Sedan bestämde vi att vi skulle äta middag.
Just det, på 55th Street eller något sånt.
- Det var du som föreslog. - Jag skulle träffa Walter och David.
- Just det. - Och Boaty Boatwright.
- Dave Boaty. - Ja.
Det var inte långt innan vi skulle börja.
- Ja. - Vi hade egentligen redan börjat.
Vi hade redan börjat bygga.
Du var tvungen att hitta henne.
Absolut.
Jag var alltid mycket noggrann med rollsättningen.
För gör jag det rätt...
Om jag fick rätt person till din roll-
- så har man löst hälften av alla sina problem.
- Ja. - Det är mycket att göra.
- Jag är fortfarande sjukt noggrann. - Ja.
Jag tar alltid lång tid på mig så att de börja undra-
- om jag verkligen vet vad jag håller på med.
Jag hade gjort 2000 reklamfilmer och "The Duellists".
Jag blev mest road av det.
Jag tänkte bara: "Lägg av."
Man vet när man ser det. Sedan stod hon bara där.
Visst?
Laddie sa: "Du måste provfilma."
Ja sa: "Laddie, vi ska börja filma om 10 dagar."
Han var ändå inte säker.
Laddie är väldigt försiktig av sig.
Så vi provfilmade och det hade kunnat klippas in i filmen.
Jag var så tacksam för allting var redan uppbyggt.
Vi gick igenom hela filmen, och som skådespelare-
- särskilt i den rollen, behövdes det verkligen.
Vi fick prova på att arbeta tillsammans.
Jag tänkte på vägen dit-
- att jag kanske skulle få agera mot en krukväxt.
Jag var så tacksam. Det var en fantastisk dag.
Jag satte ihop det och Iade till och med på musik.
Sen visade jag det för Laddie som sade:
"Hämta några flickor från kontoret."
Han valde flickor. Så sex tjejer kom in...
Det var sekreterare och chefer mest.
...och så visade vi det igen och frågade vad de tyckte.
En av tjejerna sa plötsligt...
Han sa: "Var inte blyg." Hon sa: "Tja, jag tycker..."
Är det okej?
- Jag säger bara som det var. - Självklart.
Hon sa: "Hon är lik Jane Fonda."
Någon annan sa...
De sa fyra olika positiva saker om dig-
- med referenser till andra stjärnor.
Då sa han: "Okej, hon är din."
Vad kul. Jag visste inte det.
Jag trodde att han frågade om de gillade mig och de sa ja.
Ja, men han...
- Det är slugt att fråga kvinnorna. - Mycket.
Det blev en så viktig film för kvinnor.
Jon Finch hade fått rollen som Kane.
Den allra första dagen på kommandobryggan-
- vilket är den här kommande scenen.
Okej, jag gjorde spårscenen först.
Han såg inte frisk ut.
Jag sa inget för jag tänkte att han kanske bara är blek.
Så satte vi igång-
- och jag sa "tagning", sen "bryt", och frågade om han mådde bra.
Han svarade: "Nej, jag mår faktiskt jättedåligt."
Vi tog dit sjukvårdarna.
De fick lyfta ut honom till omklädningsrummen.
De tog honom till sjukhuset-
- där han fick veta att han hade extrem diabetes.
Det var det sista vi såg av Jon Finch i "Alien".
Vi fick ta-
-ett lunchmöte-
- för att komma på vem som kunde ersätta honom.
Jag visste att John Hurt var i London
så jag frågade John. Vi träffades samma kväll
och erbjöd honom rollen.
Han var i studion nästa morgon.
Jag tror Ridley litade på folk.
Han var väldigt glad över skådespelarna han fick.
Han tenderade att lämna en åt sig själv.
Han hade satt upp flera kameror i scenerna som kommer senare.
Men han litade mycket på oss. Han älskade improvisationer.
Han gjorde det genom att ha mer än en kamera igång i stort sett hela tiden.
Så han täckte upp vinklarna väl
och saker som gjorde att det fick ett dokumentär känsla på ett sätt.
Skillnaden mot ursprungsklippningen är antagligen precis över 12 minuter.
12,5 minut material som inte har setts tidigare.
Skälet till att det klipptes bort handlade om dynamiken i berättandet.
Det kommer till en viss punkt när man har berättelsen
och därför dynamiken, särskilt i en sån här film
som i grunden är en thriller, där den verkligen hade fått upp ångan.
Då ville man inte helt plötsligt ha en scen där en eller två minuter
skulle arbeta mot energin som hade byggts upp.
Så det var därför det nya som ni ser
hamnade i klipprummet och inte kom med i filmen.
Men det är rätt intressant att se det igen efter alla dessa år
för att se om jag kanske borde ha lämnat kvar det.
Som jag förstod det hade ni tänkt er mig från början
men jag var inte tillgänglig.
Jag skulle ha gjort en film i Sydafrika.
Men sen fick jag inte åka till Sydafrika.
Vi visste inte varför.
Det visade sig att de nog blandat ihop mig
men skådespelaren John Heard som var politisk aktivist.
Han hade kritiserat några Sydafrikanska böcker
eftersom han inte trodde på apartheid.
Ingen av oss tror på apartheid
men några av oss var inte registrerade aktivister.
Så jag gjorde aldrig den filmen.
Sen blev Jon Finch, som skulle spela Kane i "Alien" sjuk.
Därför tillfrågades jag igen och nu kunde jag.
Jag minns när Ridley kom för att fråga mig.
Han berättade om filmen och vi pratade till midnatt
och kl. 07.00 började jag. Det gick väldigt fort.
Idén med den stora magneten
är väl okej att ta?
Det är ingen eld och ingen ånga
men i slutändan tänker man bara "Jaja, tyst."
Jag älskar den här musiken med det roterande skeppet.
Jag ville att det skulle synkas till grafiken.
Tack, Stanley. Filmmusiken är väldigt bra.
Det här är ett av Jerrys bästa verk.
Han håller kanske inte med, men jag tycker det.
Jag heter Terry Rawlings. Jag redigerade "Alien".
Goldsmith skrev fantastisk musik till filmen
vilket har lett till en viss konkurrens mellan oss.
Han är ett geni, men vi var inte överens om allt.
Jag satte musik till filmen innan vi fick en kompositör-
- för att vi hade så många förhandsvisningar.
Jag gjorde allt jag kunde få in det hos Jerry Goldsmith-
- för jag visste att han skulle sätta musiken.
I sekvensen med luftschakten-
- använde jag hans musik från filmen "Freud".
De ville ha det istället för det han valt till filmen-
-och det gillade han inte.
320I slutet av filmen spelas Howard Hansons "Symfoni Nr 2"-
-och den passar så bra.
Det skapade något som Jerrys version inte klarade-
-även om den var bra.
Men man fick inte samma känsla.
Experterna säger: "Det finns ingen atmosfär."
Jag sa: "Jo, i den här filmen, annars ser min modell inte bra ut."
Här skakar sätena.
Jag hade en kille som satt där nere och skakade dem-
- vilket gjorde folk irriterade och så himlade de med ögonen.
Men man måste stå på sig. Jag hade velat att de skakade mer.
Jag hade velat ha ett omöjligt skakande-
- men det kunde vi inte få till.
Alla tvivlar på Thomas.
Men då måste man förtjäna sitt förtroende.
Jag undrar hur många som faller bort-
- för att de inte står på sig och får det precis som de vill.
Man får ingen respekt om man är snäll och ger sig.
Man måste göra det-
- för sen måste man stå för det man gjort.
Man kan bli opopulär på vägen, men har man rätt är allt förlåtet.
Den här sekvensen-
- när rymdskeppet landar på den lilla planeten-
- är en av de scener som kom närmast-
- det sätt jag föreställde mig när jag skrev det.
När rymdskepp landade i filmer på den här tiden-
- brukade det framställas som en ganska enkel manöver.
Skeppet svävade ner från rymden och landade.
När jag började skriva tänkte jag på de gånger-
- jag flugit med stora jetflygplan.
Jag tänkte hur de startar och landar, all turbulens-
- och hur farkosten Iåter, skakar-
-guppar och slamrar.
Jag tänkte att det vore en ny effekt-
-att visa en rymdlandning-
- som en fruktansvärd och farlig process-
- där man inte vet om skeppet ska gå sönder-
- innan det ens når planetens yta.
När jag såg filmen och sekvensen vi ser just nu-
- med Nostromo som kommer ner genom den täta atmosfären-
-kvidandes och kraschandes-
- var det väldigt likt det jag föreställt mig.
Jag var väldigt tacksam för det.
Vi använde så mycket vi kunde-
-av det som kallas "scissor arcs".
Det är Ijuseffekter.
Ljudkillarna blev galna.
Man för ihop två valv och då låter det.
Det är scissor arcs där i bakgrunden.
De här är roliga. De är väldigt verkliga.
Det är två killar på en oljerigg.
Det är en modell med en pytteliten projektor.
Den är kanske 45 gånger 15 centimeter.
Jag filmade dem med 16-millimetersfilm-
- sen projicerade jag upp den på en skärm och fotade.
Ganska primitivt. Idag hade det varit busenkelt.
Men fönstret ger en antydan om hur stor farkosten är.
Man ser att det enda som är på i fartyget är det lilla-
- Ijuset i nosen, förarrutan.
Ridley är en mästare på att skapa atmosfär.
När det kommer till att texturera en scen-
- och med subtila medel få till en viss känsla-
-är han oslagbar.
Utan det hade filmen inte alls blivit lika bra.
När man gör skräckfilmer och thrillers-
- är handlingen förstås viktig, men det är även atmosfären.
En skräckfilm utan känsla är inte kul att se.
"Alien" krävde det och han gav oss det.
Lågmält skådespeleri-
-gör allting verkligare.
Det hör till yrket. De måste gå in i.
Hon är lite orolig.
Ash är ju vetenskapsmannen-
- som hellre vill klampa omkring i ogästvänliga miljöer-
-än att åka hem till Jorden.
Han har förstås något i åtanke.
Man vet inte det, men man ser hur entusiastisk han är.
Den första konstiga blicken på Ash.
Jag gillar de undre fönstren på Bristol Blenheim-
-bombplanet från Wellington-
- så vi satte honom i sitt eget fönster.
Hans joggande är en ledtråd.
Alla robotar kanske blir stela.
Han är ingen robot, men en biomekanisk humanoid.
Han är egentligen en kopia av en människa.
Nu börjar vi se saker som aldrig hade prövats innan-
- och jag minns att jag nästan kvävdes.
Det var hjälmarna.
De var som fotbollsskydd, men vägde runt 35 kg.
De sa att de skulle sätta in lufthål-
- men istället Iäckte C2-behållarna-
- och vi såg fina små strimmor av rök.
När vi sa att vi såg rök-
- svarade han att det var omöjligt.
Sen skulle vi bära John över öknen-
- hade vi hockeyhandskar med så mycket färg att de var helt stela.
Vi hade varken Ijud eller Iuft och jag svimmade nästan.
Du stod där och viftade med armarna.
- Jag svimmade nästan också. - Vi var 7 meter upp i luften.
John Hurt, var tvungen att ha en syretank med sig.
Under ett tillfälle hamnade gasen-
- som sprutades ut ur aerosoltankar...
...kom ut från toppen av dem. Ni ser dem snart.
Den läckte in i våra hjälmar.
De sa att hjälmarna inte kunde läcka-
- men en av tuberna inuti var böjd och gick sönder.
Veronica och jag svimmade nästan för att vi andades in aerosol.
Det är ganska giftigt och det kom in i hjälmen.
De sa att det inte var möjligt, men det var det.
Min mest användbara effekt i korridorerna-
-blev torris på tub.
Problemet är-
- att under längre perioder suger det ut allt syre-
- så att man blev helt andfådd i slutet av tagningen.
De sa att det var säkert, så jag sa ja till att använda dem.
Stenar som var lena och slitna.
Jag älskar rymddräkterna.
Vi hade problem med rymdhjälmarna
för när man väl satte på sig hjälmen satte kroppen
igång att skicka all värme upp i hjälmen.
Antingen blev det imma eller så kunde man inte andas
och då fick man panik för att man inte fick luft.
Vissa människor är klaustrofobiska, andra inte.
Vi hade rätt mycket problem med det.
Dramatikerna bara klagade.
Men å andra sidan behövde jag aldrig ha dem på mig.
Vi hade varken teknologin eller pengarna
till att sätta in luftrör i hjälmar och dräkter som man gör idag.
Jag tror att Jim fick designa egna hjälmar till "Avgrunden"
12 år senare.
Han fick beställa hjälmar och headset direkt från tillverkarna
så att de bara kunde knalla runt och andas in syre.
Det kunde vi inte göra då. Vi hade inte råd.
Allt filmades i ett steg. Vi behövde vara försiktiga
med att visa vinklarna, komma nära. För det är riktigt...
De stora utgifterna låg
i hårdvarorna och dräkterna.
En liten stensamling...
Jag lät dem bara gå runt omkring stenarna.
Där ser ni stenarna och Ijuset i bakgrunden
med rök överallt ser verkligt ut, speciellt på en bioduk.
Det ser verkligen ut som att solen går ner bakom en stormig atmosfär.
Hans förståelse och kunskap om hur man skapar Ijuseffekter
var så stor att han kunde uppnå det väldigt enkelt.
- Vad vackert det är. - Ja.
Det är bara ett klipp, gjort med bakgrundskonst
och mycket enkla effekter.
Jag var tvungen att göra så här för scenen var inte bra.
Scenen var bara 30 cm hög. Stenarna var runt 50 cm höga.
Jag kom dit och hade inte haft tid att titta innan.
Jag tänkte "herregud" och sen stod vi bara där.
Nöden är verkligen kraften bakom nya påfund.
Jag satt där och tänkte: "Hur tusan ska du lösa det?"
Peter Voyseys skulptur var verkligen vacker.
Jag frågade om någon hade
en sån där gammal filmkamera.
"Vem har en filmkamera?"
Någon hade en så jag bad dem hämta den.
Jag visste att jag inte kunde filma det.
Jag kunde inte få ner en Panaflex så lågt.
De väger 30 kg de där kamerorna.
Jag tog en vanlig filmkamera som man hade hemma
och gick runt scenen och filmade bakgrunden.
Sen satte jag upp det på en TV-monitor och filmade den.
Därför ser det högteknologiskt och helt enormt ut.
Jag var tvungen.
- Det är briljant. - Jag var tvungen.
- Det är fantastiskt. - Ja.
Att bilden försvinner ibland
gör det läskigt för att de inte ser någonting.
Och det häftiga Ijudet av att man hör er prata.
Ni pratar, pratar...
Det gör att det blir ännu mer spännande.
Och mottagarens frustration i att bara höra hälften av sändningen.
Här ser man hur fantastiska Gigers illustrationer är.
Men när de tolkas bokstavligt
kan det bli lite för mycket fantasi
och inte tillräckligt mycket verklighet.
Jag var hela tiden Iite orolig för utsidan.
Men när vi kom in blev jag genast lugnad
för de hade verkligen gjort ett bra jobb med det.
Les Dilleys scen med Gigers skulpturer och målningar.
Titta så välgjort det är.
Det hade lätt kunnat bli väldigt töntigt.
Men det är något organiskt och helt unikt över det hela.
Jag tycker att det är en av de bättre
av alla science fiction- filmer om rymdmonster.
Ljusen på hjälmarna var en enorm hjälp
för de gav ett bra sken.
Ofta handlar det om vad man tror att man ser.
Om man hade filmat som vanligt hade det sett ut som en scen.
Men skenet hjälper en hel del.
Det var verkligen besvärligt att gå där.
- Ja. - Ja.
Vi hade både moon boots och dräkterna på oss.
Vi vill se coola ut, men vi försöker bara att inte trilla.
Vi svettades som grisar.
Maskerna bara immade igen.
- Minns ni det? - Ja.
- Vi såg knappt John. - Jösses.
Så de kunde inte lösa problemet med imman?
Nej, de hade inga lufthål.
Vi kan skicka folk till månen, men det där kan vi inte lösa.
Ser du hockeyhandskarna? Det var jättesvårt att röra sig.
När Ridley spelade in filmen gjorde han sig enorma besvär
med att försöka härma Ijuset i Gigers målningar.
En sak han gjorde
var att fylla hela scenen med en tjock rök.
Han såg till att röken var jämnt fördelad.
Han ville inte ha tunga moln, utan en viss atmosfär
och tyngd i luften.
Han hade folk som spred rökelse och brännare som spred rök
och så gick han själv runt scenen
med en stor pappbräda och viftade runt allt.
Jag fattade inte vad han höll på med.
Men han började inte filma
förrän dimman låg jämnt över hela scenen
så att inga moln låg kvar, utan luften bara var tjock.
När det var klart Ijussatte han mycket noggrant.
Han satte inte bara upp en eller två stora lampor.
Jag förstod inte hälften av vad han höll på med.
Han sprang omkring och satte upp små klämlampor
där de inte syntes och riktade dem mot olika saker
och delar av både scenen och rekvisitan.
Det var ett invecklat Ijussättande
och filtrerande av färger för att få fram en viss blågrå ton
och på så sätt genom kameran likna Gigers målningar.
Hade han inte gjort det
tror jag inte att man fått till ens en bråkdel
av Gigers fina målningar.
Giger var fascinerande på ett nästan sorgligt sätt
med dödskallar på sina sängpelare.
Han gick alltid klädd i svart och det gjorde hans tjej med
och det var ovanligare då än det är nu.
Jag vet bara tre personer som alltid klär sig i svart
och det är Harold Pinter, Giger och hans flickvän.
Och pappa, men han var präst.
Jag tror att rymdjockeyn på något sätt är en pilot
och att han är del av en militär operation
om man kan använda det ordet i den här världen.
Därför är nog det här någon slags farkost.
Det är en biologisk vapenfarkost som bär på dödliga ägg
som innehåller varelser som kan integrera
på ett mycket aggressivt sätt i alla olika miljöer de hamnar.
Om de hamnar på en människa kommer de att efterlikna en människa.
Om den hamnat på en struts hade den sett ut som en struts.
Det finns en grundläggande koppling till naturen.
Innan vi började såg vi
en intressant film från Oxford Scientific
om att de planterade en bit bark
i vårt fall på en människa, då är den tre meter tjock.
Det ligger en larv mellan barken och trädet.
Det finns alltid ett mellanrum där.
Ovanpå barken går en insekt
som känner av att larven är där under.
Det motsvarar i vårt fall drygt två meter under.
Den ställer sig upp på bakbenen och för ut en nål
som den borrar igenom barken rätt in i larven
och där lägger den sitt ägg.
Larven blir alltså värd till insekten.
Vad är det sen som kommer ut ur insektsägget?
Är det en blandning av båda?
Det var den teorin vi körde vidare på.
Mannen som sköter Iaserstrålarna just nu
hade experimenterat med Ijuset på rockkonserter
och hette Anton Furst. Han blev senare scenograf
och har gjort filmer som "Batman".
Anton och hans lilla team var toppen att jobba med
och han imponerade verkligen på mig med sina laserstrålar.
Vi hade inte direkt sett sådant innan.
Jag tänkte att det var väldigt användbart till skinnet.
Ser ni att dropparna glider uppåt?
Det är för att ägget är uppochner.
Det där är mina händer i ett par gummihandskar
som fladdrar när Ijuset kommer emot.
Jag sa att vi måste ha rörelse i äggen.
Så jag tog på mig gummihandskar
och stack in händerna i ägget och lyste upp det.
Så viftar man lite på fingrarna.
Där har ni det igen, det är mina händer.
Det är vätska där inne.
Jag älskar öppningen. Det är hydrauliskt stål.
Det är kraftfullt.
Det här är alltid häftigt.
Jag använde riktiga organiska ämnen.
Vi fick slaktavfall Ievererat varje morgon
med ångade ko-och fårdelar...
...från slakthuset.
Det spetsliknande materialet kallas Nottinghamspets-
- men är egentligen fodret på en komage.
Slangen som kommer ut är en fårtarm-
-som man gör korv av.
Jag använde den för att den är genomskinlig.
Jag blåste in luft i den och då viftar den så där.
Det upptäckte vi samma dag.
Jag var här i L.A. och Giger var i Schweiz.
Vi pratade på telefon.
20th Century Fox har äntligen skickat pengar till att sätta igång.
Jag satte mig och skrev ner några enkla riktlinjer-
- för vad jag ville att han skulle designa.
Jag förklarade i enkla termer vad ansiktskramaren skulle göra.
Det skulle vara en liten, bläckfiskliknande sak-
- som hoppade upp i folks ansikten.
Sedan virar den tentaklerna bakom huvudet-
- och så har den ett äggläggningsrör-
- som den trycker ner i personens hals.
Några veckor senare-
- skickade Giger några stora diabilder till Fox.
De gick igenom tullen-
- som blev förvirrade och slog larm-
- så vi fick åka till flygplatsen för att hämta dem.
Jag fick äntligen fotografierna som Giger gjort-
-på sina designer på varelsen.
Jag höll upp dem mot Ijuset...
...och blev helt överväldigad.
Det var en lobförsedd varelse som satt fast på en ansikte-
- men istället för tentakler hade den fingrar.
Så fort jag såg fingrarna visste jag att jag måste göra allt-
- för att få med fingrarna i filmen.
Därför tyckte jag att ansikts- kramaren förtjänade vår uppmärksamhet.
Jag tyckte att det var en viktig del-
- och ingen verkade tycka att vi hade tid.
Vid det laget lade Giger all sin energi-
- på att skulptera våra stora aliens.
Det var de som var människoliknande-
- och ansiktskramaren var ute ur bilden.
Det här är en extrascen som vi inte hade med i filmen.
Det här är där Veronica slog till dig.
- Det gjorde hon. - Slog till dig hårt.
- Bad du henne göra det? - Nej, absolut inte.
- Men jag... - Sadist.
Hon slog mig verkligen. Man kan se hur överraskad jag blev.
- Du tog med det? - Tja, du vet...
Då det här är mixat och allt tycker jag att det är okej.
Enda skälet till att en del av de här sakerna togs bort var...
- Hon slog dig verkligen. - Ingen sa att hon skulle göra det.
Jag... Förlåt.
Jag frågade Ridley: "Vad vill du ha i ansiktskramaren?"
Ridley slog upp Gigers bok
och hittade en ganska amorfisk målning
med organisk form och pärlaktig yta.
"Något sånt", sade han.
Jag sa: "Okej, blir du glad om den ser ut så?"
"Ja", sa han.
Så jag designade själv ansiktskramaren
och gick till konstavdelningen
där Ron Cobb och alla andra slavade med designerna.
Jag satte mig vid ett ritbord
tog en stort papper och det första jag gjorde
var att rita kanterna av ett människohuvud.
Sen började jag rita min alien över det.
Jag ritade vinklar från sidan-
-bakifrån och inifrån.
Först ritade jag en lob av den storlek jag behövde-
- och sedan tog jag tavlorna som Giger ritat ett år innan-
- alltså varelsen med fingrarna-
- och mycket försiktigt ritade jag fingrar på figuren.
Jag visste hur man gjorde.
Jag kopierade försiktigt in fingrarna på figuren.
Sedan tog jag insidan-
- alltså den delen som var pressad mot ansiktet-
och tog den pärlaktiga ytan som Ridley gillade-
- och ritade försiktigt in en mjuk undersida-
- så att Ridley fick som han ville.
Sedan tittade jag på bilden och det fattades fortfarande något.
Jag var inte nöjd med fästet mellan fingrarna och kroppen.
Så jag frågade Ron Cobb-
-om han kunde hjälpa mig.
"Ser du hur fingrarna sitter fast på kroppen här?
Fingrarna borde fortsätta in i kroppen."
"Det borde finnas något slags skelett under kroppen."
"Kan du skissa på hur de skulle koppla samman-
- med skelettet innan de försvinner in i kroppen?"
Cobb är ett geni på sådana saker.
Han tittade på den en stund och sen sa han:
"Om fingrarna satt fast här skulle de säkert fortsätta in.
Det måste finnas ett skelett under."
På bara fem minuter-
- skissade han ihop ett skelett till varelsen-
- som fungerade och såg riktigt ut.
Jag sa: "Okej, nu ser det trovärdigt ut.
Fingrarna har nu en biologiskt trovärdig bas i varelsen."
Sedan ritade jag klart skissen.
Jag var mycket noggrann.
Jag tog loss skissen från ritbordet-
- och gick för att hitta Ridley.
Jag höll upp skissen framför honom och sa:
"Är det en okej ansiktskramare?" och han svarade: "Ja, den är bra."
"Är det bra?" "Ja," sa han.
"Bra," sa jag och tog med skissen till skulptörerna.
Jag bad dem att göra varelsen precis så-
-och några dagar senare-
- hade de gjort en skulptur i lera.
Sedan gjorde de en gipsform av den och göt den i gummi.
Den hade inte målats ännu utan såg bara ut som rågummi-
- vilket var en Iite gulaktig färg-
- av nästan hudfärgad ton. Jag tittade på den ett tag.
Fram tills dess hade jag tänkt mig våra aliens-
- i en mörk, ödleaktig, mörkgrön färg.
Men jag tittade på den hudfärgade varelsen-
-och sa: "Vet du vad?"
Jag hade aldrig sett en hudfärgad alien.
Det är inte bara nytt utan även mer realistiskt.
Jag sa det till Ridley när han fick se modellen.
Då hade de satt in en ståltråd i modellen-
- så att den kunde stå upp och vira fingrarna om saker.
Där var den, den hudfärgade ansiktskramaren.
Jag frågade om vi måste måla den.
Jag sa att vi borde Iåta den vara hudfärgad.
Återigen gillade Ridley min idé.
Jag gillade manuset.
Jag gillade manuset både med elementen och designen.
Scenerna började ta form i mitt huvud, för jag är även designer-
- så jag gjorde en storyboard för hela filmen.
Då var filmens budget 4,6 miljoner dollar.
Efter att ha tackat ja åkte jag till London-
- och jobbade hårt med min storyboard.
När man gör det-
- får man liksom hjälp att tänka på papperet.
Man kan skriva ner exakt vad man ska göra.
Man börjar se scenen framför sig.
Därifrån dubblade vi budgeten.
Det visar hur mäktig en gammal storyboard är
för plötsligt kan man se saker.
Vi hade något mycket större än det gamla spökhuset.
Jag gillar kläderna. De var väldigt välgjorda.
Giger designade rymddräkterna.
Mycket av dem i alla fall
och John Mollo såg till att de blev uppsydda.
John gjorde även de andra kläderna
som de blåa skjortorna och märkena.
Märkena designade de själva.
De gjorde de något slitna uniformerna.
Jag tyckte att lagren gjorde det mer intressant.
Sigourney fick en riktig dräkt, så det kunde inte bli bättre.
Piloternas kostymer var ganska nya på den tiden.
Jag tyckte alltid att de var fina.
Jag visste inte vad spetsen var till för, men den var sexig
så det var vad hon fick.
John designade alla märken.
De syddes upp särskilt.
Jag önskar att jag hade behållit några av dem.
Man gör aldrig det.
Symbolen med vingarna ovanför monitorn
är tagen från ett egyptiskt tempel.
Många av de arkitektoniska dragen
är ganska egyptiska.
När man filmar någon i ett rum
eller när man filmar folk bakifrån är det nervöst.
Folk blir ofta spända.
Man upptäcker alla signaler
som är nästan primitiva.
Vi är alla jägare från början
och därför kan man Ieka med de elementen
för att göra folk paranoida och rädda.
Det blir nog bara svårare dock
för att det finns så många thrillers
och man börjar vänja sig vid alla läskiga varelser.
Man måste komma på någonting unikt.
Jag har inte sett något unikt på ett tag.
Det kommer bara mer av samma sak.
Det är nog därför jag inte gjort mer science fiction
sen "Blade Runner".
Jag har inte hittat något med en unik story.
Det handlar om storyn och karaktärerna.
Om man har storyn har man nog även karaktärerna.
Det som sker efter det, själva scenografin
är ganska enkel med rätt människor.
Se så allvarlig Ian Holm är
som redan spelat mycket Shakespeare i London.
Han tar det verkligen på allvar och leker inte det minsta.
Det hände inom de första veckorna.
Manuset var så bra, säger jag arrogant nog.
Skådespelarna var så inne i det att det syntes dagligen.
Vi tittade på allt och det var så himla bra.
Om de tänkte på det som ett arbete
och att det skulle se dumt ut men Ridley var så briljant
att det inte kunde bli dumt.
När vi kom till den tredje veckan
visste alla att det här skulle bli en klassiker.
Vi kom på det här Iilla utrymmet
för att kaptenen måste kunna vara ensam någonstans.
Det kändes logiskt att han skulle gömma sig i en skyttel
-för att komma bort från alla-
- och spela lite normal musik, det var nog Mozart.
Det här var en väldigt fin scen som funkade-
- och vi ville att den skulle vara rund.
Det kostar alltid mer pengar att ha runda rum.
Men det lönade sig. Det blev jättebra.
Sjukstugan låg under köket.
Den här farkosten har nog fyra till fem däck.
Om man lägger golv i ett runt rum-
- blir kaklet dyrare än i ett rektangulärt rum.
Om man tänker så med en stor scen så blir det samma sak.
Det blir mycket spillmaterial.
Halvvägs genom filmen började han bli trött-
-på alla läskiga scener.
"Hur gör vi med det här? Ingenting händer ju egentligen."
Då tar man till några trick.
Jag började prata om filma folk bakifrån-
- och sätta kameran i en lustig vinkel i ett hörn-
- så att man börjar undra: "Är det där en alien?"
"Vad hände med den? Var tog den vägen?"
Man vet hur den ser ut, men inte var den är.
Det är ett billigt trick, men alla hoppar ur stolarna.
Ibland måste man hålla igång det väldigt länge-
- så att man bygger upp spänningen med väldigt lite.
Att spela på tystnaden är intressant.
Tystnaden säger en att något kommer att hända.
Man vet inte vem som ska hitta den-
- men man tycker nog att: "Det har hållit på för länge."
"Det är för tyst. Är det han?"
Det är första gången jag har sett en film jag jobbat med-
-och ändå blivit livrädd.
Jag såg allt det här när vi filmade-
- men Ridley filmar så bra och tajmingen är perfekt.
Han tar sig tid att få med alla långsamma rörelser.
När man ser det utifrån och kan syna hela scenen-
-så hoppar alla till där.
Konstigt nog var jag aldrig bekväm med det där.
Men vid det här Iaget hade vi publiken.
Jag minns att producenten sa:
"Oroa dig inte. Nu har du dem."
Här fick vi besök av fiskhandlarna. Det är äkta vara.
Vi lade försiktigt ut med pincett ett stort ostron-
- i ett fodral som är gjort av plast.
Där lyfter han upp kanten på ostronet.
Det var sådana trick vi använde-
- för att få fram en rymdvarelse-
- som å enda sidan inte såg ut som något man sett förut-
-men å andra sidan-
-såg fullständigt levande ut.
Dessutom var den fullständigt skräckinjagande.
Jag tror att vi lyckades och det är jag glad över.
Det är så värdefullt att vara nytänkande.
Om man inte har sett det förut så gör det ett intryck.
När något väl känns bekant, oavsett hur välgjort det är...
Bekantskap ska ju skapa förakt.
Det är synd för när man ser "Alien" nu
så är den inte längre ny.
De som ser "Alien" idag
får inte alls samma intryck som man fick när filmen kom
för de har redan sett allt.
Men då var det mycket i "Alien" som var nytt för publiken
och det gav ett bestående intryck.
Till och med kritikerna gillade filmen.
På den tiden såg man ner på science fiction-filmer
men kritikerna gillade "Alien".
Det här är egentligen min enda skräckfilm.
Det enda som gjorde intryck på mig då
var "Motorsågsmassakern".
Jag har inte sett den på länge så jag vet inte hur den funkar nu
men då var den chockerande.
De gjorde saker som ingen annan gjort förut.
Man tror inte att han ska göra saker som han sen gör.
Men den intelligentaste skräckfilmen
är nog "Exorcisten".
Den första "Exorcisten" var väldigt bra och hade en enkel idé.
William Friedkin lyckades, för att göra en film
som börjar med en film i en film är väldigt svårt.
Men han lyckades med den irländske regissören
och stjärnan som bodde i sitt hus i Georgetown.
Han gjorde det osannolika verkligt och det fastnade.
Jag tycker fortfarande att det är den bästa.
Tyvärr finns det många versioner av den
för folk nöjer sig med mindre.
Men vi måste ju göra filmer.
Jag försökte komma på vilka alla var på rymdskeppet.
Vad gjorde rymdskeppet där och vilka var alla?
Jag sökte något annorlunda för att få publiken att tänka om.
Jag gjorde allt jag kunde
för att inte låta publiken se den som ytterligare en rymdfilm.
Jag ville isolera dem.
Jag ville få fram en hemsk isolerad känsla
så att man visste att ingen hjälp skulle komma.
Jag hade en replik...
Minns du repliken "varje gång nån säger något
håller du med." "Visst." När Yaphet sa det...
Vi filmade en scen då Sigourney sa till mig:
"Brett, varför säger du alltid 'visst' som svar?"
Hon sa det mitt i tagningen.
Jag bad henne att dra åt helvete.
Sen sa de "bryt".
Det stod förstås inte i manus.
Tom Skerritt eller Yaphet sa:
"Om han ska ändra replikerna..."
Det blev en stor succé.
Det är en obekväm atmosfär i den här scenen-
- där de bara inte kan tro att det är så enkelt.
När man ser filmen med rätt Ijudmix-
- så hör man hela tiden en massa dova Ijud.
Det gör en paranoid.
Den här atmosfären är enormt viktig.
Det här är inte filmmusik, det är bara oroliga Ijud-
-som ger en obehaglig känsla.
Man vet inte vad det är, kanske luftkonditioneringen?
Är det farkosten?
Jimmy blev ombedd att designa hur skeppet skulle låta-
- utöver det vanliga mullrandet.
Men det mullrar genom nästan hela filmen.
Här är det skojfriska gänget och Ash som är lite vaksam.
Här är meningen att låtsas som att inget hänt med honom.
Jag tror inte ens att skådespelarna visste vad som skulle hända.
Det gjorde de inte.
Det visste vad som skulle hända-
- men hur det gick till blev en överraskning-
-både för dem och publiken.
Speciellt för henne.
Jag minns att jag kom och tittade. Ridley riggade allting med John-
- så jag visste ungefär var apparaterna satt.
Ja tror inte att någon annan hade varit där.
Nej, vi fick inte. Vi väntade i timtal.
Jag var nere och tittade.
Veronicas min är äkta.
Hon visste inte alls vad som skulle hända.
Ridley använde ganska otrevliga inälvor och sådant.
Det stod hinkar med slaktavfall överallt.
- Ja. - Hade du tre kameror?
- Tre eller fyra. - Ja.
- Han är riktigt dålig i magen. - Sen riggade de honom.
- Det var flygplansmaten. - Ja.
- De slet sönder tröjan lite. - Ja.
Sen avbröt de för att riva upp den mer.
De sa att jag skulle få lite blod i ansiktet-
- och så riktade de en stråle mot den.
Det var den starkaste bilden jag hade av filmen-
- att jag tittade upp och såg blod i hennes ansikte.
Ja, de ville åt henne.
- Jag trodde att det var på riktigt. - De ville åt Veronica.
Titta på Veronicas min.
Hon tänkte: "Vad gör jag här?"
Där ja.
Det är de små tänderna med projektilen.
Titta, han ler.
"Jag är vetenskapsman. Rör den inte."
Ian.
Minns ni killen på en skateboard under bordet
som hade en skåra
han satt på en vagn och slungades ut.
Ja.
Det var enkla trick, men det blev fantastiskt bra.
Hur många gånger gjorde vi det, två eller tre?
- Nej, bara en gång. - Det var bara en tagning.
De började en tagning
innan de såg att tröjan inte var trasig nog så det fick göras om
men sen var den en tagning med fyra kameror.
När jag träffades i ansiktet backade jag.
Min starkaste bild av filmen är blodet i ditt ansikte.
Mina knän slog i väggsoffan så att jag trillade
- och fötterna stack upp. - Du kunde inte gå på fyra dagar.
Jag som trodde att det var på riktigt.
Återigen säger Jerrys musik oss att det kommer mer.
Det är hotfullt.
Man ryser liksom. Det är vackert och elegant.
Jag tror att O'Bannon... Jag vet att Ronnie älskade det.
Jag vet inte med Dan, men jag ville att han skulle gilla det.
- Jag älskade "Dark Star". - Ja.
- Den är väldigt rolig. - Ja.
Den regisserades av John Carpenter.
Dan skrev den filmen.
Dan var med och jobbade med regin.
Jag vet att Dan innerst inne önskade-
- att han hade fått regissera den här filmen.
Därför var det skönt att han blev nöjd-
- för han älskade "Duellisterna"-
- vilket är konstigt, för han älskar science-fiction-
-och det gjorde inte jag.
Så det är bisarrt att de valde mig till filmen.
Du valde dig själv.
Jag läste bara manuset, men jag var den femte som läste det.
Jag var den femte eller sjätte regissören
Hade andra tackat nej?
- Ja, ska jag säga vilka? - Det är för att...
Jag vet vilja de var. Jag tänkte: "Vilka idioter."
Jag var också en idiot, för första gången jag läser manuset-
- visste jag inte hur vår alien skulle se ut-
- så jag såg en stor gummibjörn framför mig.
- Det hade varit hemskt. - Ja.
Ja, när du frågade mig: "Vad tycker du om manuset?"
Jag svarade: "Det är väldigt ruggigt."
Jag minns att rollsättaren, Goldberg, såg ut som att han tänkte:
"Tyst med dig, din idiot.
Du har tur som får komma."
Men vi ville att det skulle vara ruggigt.
När jag väl såg designen
bytte jag fullständigt åsikt om manuset.
Jag var lockad att utveckla karaktärerna
och ge dem hela profiler, personliga problem
och hela personligheter.
Det gör man jämt i varenda film och manus.
Men det kändes tråkigt.
Jag struntade i det.
Jag struntade i deras personliga egenheter.
Förutom det som direkt påverkade situationen.
Jag ville inte förtälja deras historia för jag brydde mig inte.
Jag brydde mig om monstret som var på väg att döda dem.
Det brydde jag mig om.
Jag hade inget sånt med i manuset.
Alla jobbade så bra med filmen
att det liksom aldrig krävdes någon bakgrund.
Det kvittade vilka som skrev brev
och hur de levererades.
För det var egentligen en B-film.
- Det var "Sju små...? - "Tio små indianer."
Det var bara en skräckfilm.
Men jag tror att vi höjde filmen.
Jag minns en scen då Yaphet kom in
och Yaphet älskar att röra till saker och ting.
Han kom in en eftermiddag, kanske när vi filmade det här
och det engelska filmteamet var alltid tystlåtna och artiga
och lät Yaphet komma in på scenen och säga:
"Lägg ner den här tysta skiten."
"Ni bara står här och gör ingenting."
"Ni är såna gentlemän."
Han blev verkligen till sig, men till sist lugnade han sig
efter att ha fått igång blodet.
Jag stod längst bak och det stod ett par engelsmän framför mig.
En av dem sade: "Visst är det skönt att vara engelsman?"
Han hade en poäng.
Jag tror att vi har kommit på något.
- Jonesy, ditt monster. - Jaså, det är katten.
Det var en jättebra övning för oss båda.
Jag tror att det var Ridleys andra film.
Jag hade bara gjort två filmer innan.
Allt var väldigt nytt
och vi hade aldrig jobbat så mycket
som vi gjorde med den här filmen.
Vi försökte på alla sätt och vis.
Vi ville bara skrämma folk så mycket som möjligt.
Då måste man hela tiden tvinga in folk i hörnen.
Man måste gå så långt man kan utan att det blir för mycket.
Jag minns när vi visade filmen i...
Var det i London eller i L.A.?
Jag visade filmen i London och i L.A.
och jag visste att vi hade något speciellt
inte bara på grund av reaktionerna under filmen men även efteråt.
Det blev en slags hänförd tystnad.
Jag minns att Harry kom fram till mig i L.A.
och Harry som är så snäll sade: "Tack för närbilderna."
- Vad gulligt. - Ja.
Han menade när han går omkring och ropar på katten.
- Det är toppen. - Ja.
- Man vet att han är körd. - Ja.
Men han var snäll. Han och Yaphet var en underbar duo.
Jag tror att det här var den bästa ensemblen jag haft.
Här klantade jag mig. Jag kunde inte spela skräck.
Jag kan skratta och gråta, men jag är inte bra på skräck.
Jag kunde det inte då. Jag lärde mig skräck senare
men jag använde det inte här.
Jag önskar att jag hade kunnat det.
Du ser inte rädd ut, verkar bara inte ha sett något sånt förut.
Det är allt som behövs.
- Den har ömsat skinn. - Ja.
Något är på gång, Harry.
Det är sjukt vilka bilder de fick till här.
Det är vidrigt.
Ljudet är också jättebra.
Man kommer in i den här regnskogen
med regn och droppande överallt.
Där stod jag också på mig. "Varför så mycket vatten?"
Jag sa: "Varför inte?" "Varför så mycket kedjor?"
Kedjorna är inte så högteknologiska.
Men man måste kunna hissa ner saker
och det måste inte vara elektroniskt.
Jag lät klä kedjorna, för rummen såg kalt ut
och jag ville ha lite rörelse.
Jag struntade i att de inte borde röra sig.
"Var kommer vattnet ifrån?" "Kondensation", svarade jag.
"Varför då?"
"Något har gått fel på farkosten och de kan inte..."
"Det är inte livshotande. De kan ändå lyfta."
- Klinkandet... - Ja, kedjorna...
Ja.
Ridley.
Ser ni all fukt som kommer ner?
Så fuktigt blir det nog inte i yttre rymden, men...
Jo.
Det var min idé. Ridley älskade mig för det.
- Han tog det direkt. - Ja.
Man tänker alltid: "Är det för långsamt?"
Men jag tycker att det bygger upp spänning.
Man vet att något kommer att hända.
Det här var roligt. Jag fick inte katten att reagera.
Jag kom på ett trick.
Jag satte en bräda bredvid Harry Dean Stanton
satte en schäfer på andra sidan och lyfte brädan.
Den var kopplad så det skadade inte katten.
Men så får man katter att reagera.
Där.
Där ser den hunden.
Harry försöker ignorera den.
Skulle jag ha gjort så idag? Kanske inte.
Jag hade fortfarande byggt upp spänningen.
Jag hade fortfarande gjort det långdraget.
Jag tycker att det funkar.
Ibland vill man bara klippa i såna här scener.
Jag tror att den enda regin vi fick av Ridley
var efter att vi hade samlats i matsalen.
Han släppte kameran med blicken och sade: "Intressant."
Minns du det? Det var det enda han sa.
Det räckte.
Det är svårt att prata om redigeringen.
Andra kanske är bättre på det än jag.
Men folk frågar alltid varför man gjorde vissa saker.
Jag tror att det är instinkt. Det kändes rätt då.
Det är som att försöka Iära någon hur man gör.
Man kan inte Iära sig redigera.
Man kan säga vad de kan och vad de inte bör göra-
- men regler finns till för att brytas-
- för att det är alltid en chansning att redigera.
Efter alla dessa år-
- förvånas jag fortfarande över vad vi kan göra-
- med samma film, när det klipps olika-
-och man leker med delarna.
Men ska säga varför eller hur man gör det-
- så handlar det i slutändan om det material man jobbar med-
-och vad man vill åstadkomma.
Resten är inbyggt. Man måste ha en inre tajming.
Det funkar till en viss gräns-
och sen föreslår regissören-
-förändringar som man inte tänkt på.
Jag hoppas att det är något jag hjälper dem med.
Men all press som en regissör jobbar under
har han inte tid att tänka på alla olika versioner av en scen.
Jag talar ofta med regissören när de filmar
så jag vet vad de vill åt i sekvensen.
När jag sedan sätter ihop det
tar jag först de tagningar som de tyckte om
och försöker förmedla idén som de vill ha fram.
När jag gör det ser jag även andra saker som de kan vilja ha med.
Jag gör så för att de ska se vad mer vi kan göra.
Jag tror att mitt jobb
är att ta det de ger mig till nästa nivå.
Sen utvecklar vi det tillsammans.
Det här är industrirör.
Vi har inte gjort något. Vi skaffade bara rören.
Hela den här inspelningen tog bara en dag.
Jag fick bara en dag på mig. Det var allt det gick med på.
Han fick Ijussätta sig själv med lampan.
Vi hade inget annat Ijus.
Derek är bra med anamorfiska linser.
Vi filmade som det var.
Derek lyckades krama ur mer ur en anamorfisk lins
än någon annan.
Fördelen med att filma när man är regissör
är att man ser skärmen så man vet att det kommer med.
Man vet vad man får.
Det är nästan som att sätta ihop storyboarden
när man ser allt komma samman.
Om man inte tittar genom sökaren
så är man isolerad från vad som pågår.
Idag har vi många bra hjälpmedel
men inget är lika bra som att titta i sökaren
och vara nära skådespelaren. Det är en viktig del.
För mig känns det logiskt att filma och regissera samtidigt.
När jag träffade Ridley sa han:
"Jag vill göra en rättfram, opretentiös och spännande thriller
som 'Psycho', 'Rosemarys baby'
eller häftiga B-filmer som 'Night of the Living Dead'
och 'Motorsågsmassakern'.
men den ska se ut som '2001 - ett rymdäventyr'."
Jag hade sett "Duellanterna"
så jag visste hur det såg ut.
Men jag visste inte att han tänkte
att han inte ville ha den pretentiös
utan precis som när man läste den.
Han sa att vi skulle se de klassiska skräckfilmerna
så att vi förstår hur skräck fungerar.
Så vi gjorde en lista, Ridley, jag och Dan O'Bannon
och såg alla filmerna.
Från första gången vi sågs visste jag hur filmen skulle se ut.
Jag var lite nervös för de här eldkastarna.
De sa att de var säkra-
- och skådespelarna fick förstås öva-
-men jag var jämt orolig.
Jag gillade inte att ha flytande bränsle.
Vi var väldigt försiktiga.
Det blev inga olyckor, men jag gillar inte att leka med eld.
Jag fastnade på punkten när de fick ombord den på farkosten-
- så ville jag inte göra klichén med kulor som studsar runt-
-och det odödliga monstret.
Det är väl en gammal kliché?
Inget kan stoppa det, inte ens kulor.
Jag ville att den skulle vara ett naturligt djur.
Det innebär att om man skjuter så dör den.
Frågan var i andra halvan av filmen:
"Varför dödar de den inte bara?"
De kunde sticka en kniv i den.
Jag visste inte hur jag kulle lösa det-
- så jag frågade Ron Cobb om han hade några idéer.
Ron Cobb var mycket hjälpsam och sade:
"Tänk om varelsen blöder syra som fräter genom metall."
Det var toppen för då kan de inte döda den-
- för då kunde de inte döda den utan att skeppet frättas sönder.
"Toppen," sa jag.
Nu åker den andra killen dit.
Jäkla idiot.
"Harry, beställ en öl. Jag kommer strax."
Där ja.
Han sjöng en ballad. Så var det.
Det var därför jag inte kunde skjuta honom.
Det brukade verkligen roa mig att hela publiken...
När man får ihop 800 personer är det väldigt roligt.
Det är väldigt roligt att göra thrillers.
Jag vill gärna göra om det om jag får rätt material.
Det behöver inte vara så sofistikerat.
Men man kan göra det.
- Jag är den enda smarta. - Ja.
Nu överger vi farkosten och sticker härifrån.
- Publiken håller med. - Ingen lyssnar på mig.
Publiken hejar på dig.
Varför sa du inte det innan den hade ihjäl mig?
Varför sa du inte det tidigare?
Det är för att min karaktär-
- Dallas, och hon hade en kärleksaffär.
- Ja. - Det klipptes bort.
Hon fick ligga.
Så var det.
Här ville jag höja nivån lite.
Yaphet och jag gjorde en kupp-
- där vi höjde trycket och riktigt pressade på.
Vi fick till det.
Jag vet för att hon var så himla känslomässig-
- för att personalen och Dallas dött-
- och han bara fortsatte att pressa henne.
Ridley sa: "Kör med henne."
Så när han ger det talet, slår näven i bordet
och går iväg var hon så himla arg.
Det var vad filmen behövde.
Hon var tvungen att ta kontroll över farkosten.
Hon fick inte vara mesig. Jag var den mesiga.
Jag var den enda som var klok.
Men han hetsade på oss.
Man avråddes från förhållanden.
Jag tänkte att otvunget sex
borde vara rätt normalt.
Men med sju personer ombord måste ju någon lämnas utanför.
Så sexuella relationer, oavsett om de är heterosexuella
eller homosexuella
verkar normalt i rymden.
De är ju är inlåsta i en plåtburk i flera år
eftersom de ligger sövda.
Man kan vara borta i 10 år.
Så jag sa det och någon förslog Dallas.
Det var början på hans relation till Veronica.
Skulle vi antyda något?
Ska vi antyda några homosexuella relationer?
Det hade varit intressant.
Idag hade jag nog gjort det för att fördjupa karaktärerna.
Den generella uppfattningen om vad som var en thriller
var något som vi producenter inte var överens om.
Jag förlorade en del slag där.
Jag hade inte med Ash i mitt manus.
Idén var att alla manus måste ha en sidointrig.
Att bara ha en story räcker inte
så de skapade en sidointrig.
Ian Holm gör ett bra jobb här och regisseras väl av Ridley
men om man tänker efter
så gjorde det väl egentligen ingen skillnad?
Vem bryr sig om en av dem är en robot?
Jag blev irriterad för det var det jag kallar en rysk spion.
Det är en tendens i vissa thrillers
att alltid sticka in en rysk spion.
En av dem är en spion och de vet inte vem.
Han försöker sabotera uppdraget, precis som i "Den fantastiska resan".
När jag såg "Den fantastiska resan" tyckte jag att det var irriterande.
Man ska just ge sig in i huvudet på huvudpersonen
och följa med på en häftig resa och i slutändan rädda honom.
Sen får man veta att en av dem är en spion
som tänker stoppa uppdraget.
Istället för att göra filmen mer spännande
blir jag bara irriterad och tänker
att jag kanske inte får se det jag vill i filmen
för att den ryska spionen stoppar det.
Det är en metod som ofta används, men som inte funkar
för den ger ingen direkt spänning.
Det är bara en fingerövning för författaren
som tror att alla filmer måste ha en sidointrig.
Det är en idiotisk idé
som här genomförs väl av skådespelare och regissör.
Som tur var tar det inte upp så mycket tid
så det stör inte huvudhandlingen.
Jag tyckte att storyn kring Ash var intressant.
Ash är företagets egen robotspion ombord.
Istället för bara en spion är det en biomekanisk människokopia.
Det är en väldigt modern idé.
Ja.
Han har jättebra minne så han behöver ingen dator.
Allt går in och sen spottas det ut senare.
Det var bra.
- Ja. - Det var en bra idé.
Det är logiskt.
Han sa: "Häng med ner. Det bli jättekul.
Ash tar en sextidning och sticker upp den i pajhålet."
Jag visste inte vad det betydde.
Det visade sig lyckligtvis vara min mun, för att kväva mig.
Men det var kul, för jag trodde aldrig...
- Ridley skulle inte göra så. - Precis.
- Inget förvånar mig. - Jag tänkte att robotar...
...även om de är sofistikerade, måste ibland få lust.
Jag sa till Ash: "Hur känner du inför din sexualdrift?"
"Toppen," sa han.
Jag sa: "Vore det inte intressant om istället för att slå henne-
-så ville han...
Här har han sin möjlighet, men han har inte den delen."
- Jaså. - Därför är det en tidning.
Jag fattade inte hur freudiansk scenen var.
Jag hoppas att inga ungar ser det här.
Om ungarna kan se filmen så kan de höra det här.
Precis.
Det är Giler och Hills koncept.
Det är det enda som inte var med i Dans och mitt manus.
Jag visste att det skulle funka-
- för att något krävdes efter bröstkorgen bröts upp-
- som kom i närheten av att vara lika galet.
När hans huvud åker av och man förstår att han är en robot.
Det gjorde att tredje akten inte blev en besvikelse.
Herregud.
Det är en bra vändning i storyn-
- för innan tror man att det enda hotet-
- är monstret ombord på farkosten.
Nu har man ett större problem. Man har två fiender.
Det både karaktärerna och publiken ännu mer paranoid.
Det är bra när man är ungefär en fjärdedel från slutet.
Plötsligt blir mjölkdropparna logiska.
Istället för blod som sprutar bestämde jag mig för mjölk-
- men vi använde inte det för det luktar så.
Det var bara färgat vatten.
Men med allt i åtanke-
- och med den budgeten gjorde vi ett rätt bra jobb.
Återigen undrade vi vad vi skulle ha som inälvor.
Jag sa: "Pasta, glaskulor
riktigt billig kaviar
och mjölk. Det var allt.
Jag slängde ihop allt på bordet.
Det är tunna gummislangar, pasta
och den billiga sortens svart kaviar funkade jättebra.
Sen blandade jag in glaskulorna
och så ser det så högteknologiskt ut.
Det bevisar bara att det inte krävs mycket.
Från början var det mer vindruvor och sådant
men de måste ha tagit bort det.
Ian berättade att de filmade om den scenen
med mer tubliknande saker.
De ändrade även i dialogen.
Den lät inte så från början.
Repliken där han säger:
"Ingen har försökt att kommunicera med den."
"Om vi ger den en chans..." och "Det var ett experiment..."
Det gjorde liksom honom mindre ond.
Egentligen var det inte förrän här han tog upp-
- om någon hade försökt att kommunicera med den.
Vi stod alla där och Iyssnade på honom.
Det var så rörande när han sa det.
Så skrek Ridley "bryt"-
- för att det var mjölk, vindruvor och...
Han hatade de små silverkulorna.
Vi var alla helt hänförda av Ian-
- som hade huvudet mitt på bordet-
- med vindruvor och grejer hängandes runt huvudet-
-och han...
Han skrek "bryt" för att han inte gillade silverkulorna.
Ian kom alltså tillbaka flera månader senare och gjorde om det.
Jag älskade hans idéer.
Ian hade liksom ryckningar genom hela scenen, men det syns inte.
Det börjar bra, men när han kom igång-
- började hans öga rycka ju mer han går sönder.
Här försöker vi förklara.
Man måste inte förklara att farkosten haft robotar ombord.
Med stora företag och så.
Kanske har det alltid ryktats på företaget om att det behövs-
- på grund av att de är rädda om sin investering-
- i hela farkosten och lasten ombord.
De kanske alltid planterar en spion ombord-
- ifall att besättningen skulle sälja allt till någon annan.
Därför skickar de alltid med en egen representant.
Det var förstås han. De är en bra idé-
- som sedan har återanvänts flera gånger.
Sigourney var en överraskning för oss-
- för hon verkade aldrig agera. Hon reagerade bara.
Allt ligger i ögonen.
De här killarna arbetar bara med de bästa skådespelarna-
- och vi visste inte om hon skulle vara bra.
Varje dag vi såg henne var hon bara toppen.
Hur kunde hon vara så bra? Allt låg i ögonen.
Orson Welles sa-
- när han såg Gary Cooper spela in en gång-
- att det måste bli en omtagning. Men i klippet var det toppen.
Orson Welles sa: "Antingen älskar kameran dig eller inte."
Sigourneys framgång ligger i att hon inte överspelar.
Idén med "Alien" är inte det farliga rymdmonstret.
Poängen med "Alien" enligt Walter Hill
är att onda företag skapade den här situationen.
Besättningen hade aldrig varit här från början
om företaget inte hade sökt upp den här organismen
och bestämt sig för att använda den som vapen
och satt en robot ombord för att lura besättningen.
Sen sätts de i en situation där organismen får göra det värsta
och visa att den är ett passande vapen
till företagets vapenindustri.
Enligt Walter Hill är det vad filmen handlar om.
Jag tog mig tiden
att komma på och skriva manuset till "Alien"
och sedan fick jag kämpa mot en producent som också var författare.
Det här är en anamorfisk lins. Jag ville ha en bred bild.
Det gör att det känns större.
Så småningom utvecklades Super 35.
Skillnaden med anamorfiska linser
är att det är tjockare glas i linsen
så att bilden inte blir lika skarp.
Man behöver även mer Ijus för att nå igenom linsen.
Det låter bara negativt.
På den tiden, ja, för vi hade problem att fokusera
eftersom vi hade så lite Ijus.
Eftersom det var precis på gränsen
måste man öppna nästan helt, vilket inte är bra för klarheten.
Vi hade en hel del problem med just fokusen.
Man kan använda sig av bristen på djup och skärpa
för att bygga upp filmens karaktär
beroende på vilken slags historia man vill berätta.
Det där är en skrotad helikopter som vi målat i guld.
Vi vände jetmotorer på högkant och målade dem i guld
så att de såg högteknologiska ut.
Man får det där snygga skenet på glaset med anamorfiska linser.
Återigen, tystnad.
Vi är verkligen med skådespelarna här-
- när man själv håller i kameran.
Veronica var alltid bra på att kontrollera katatonisk skräck.
Hon är alltid två steg ifrån en hjärtinfarkt.
Jag tror att hon faktiskt får en hjärtinfarkt i slutet.
Det är fantastiskt att se att du verkligen tar dig tid.
Det gör den här filmen så himla speciell.
När det händer går det så fort och sen är det över.
Hade jag trott på Jonesy idag? Jag tänkte nog inte ens på det.
Jag tänkte nog bara att hon var fäst vid katten.
Jag skulle göra vadsomhelst för mina hundar.
Jag skulle absolut gå tillbaka för mina hundars skull.
Luftkonditioneringen är igång. Fläktarna fungerar.
Jag hade folk som stod med fläktar så att man får rörelse.
Här kommer en användbar sak.
En användbar chock.
Det var väldigt användbart-
-och väldigt enkelt.
Vi hade en kille som knuffade fram den bara.
Han bara knuffade fram den.
Att katten går in är en ledtråd.
Folk var övertygade om att katten hade en alien i sig.
Yaphet är så intensiv.
Han sa att han väntat på den här filmen i 15 år-
- och att han visste att det skulle bli en klassiker-
- innan vi ens börjat filma. Vilken vision han hade.
Första gången vi träffades sa han...
Yaphet sa åt mig att hela tiden röra på mig, men det gick inte-
- för jag var fast mellan honom och varelsen.
Han är liksom fascinerande på ett sätt.
Han liksom kollar in mig.
Jag trodde att jag skulle hamna i ett skåp-
- men den hade uppenbarligen något annat för sig.
Bolaji som spelade varelsen var otrolig.
Han var en grafiker som de hittade på en pub.
Han var 2, 13 meter lång och massaj så han hade långa ben-
- så dräkten passade honom. Han gick runt i vita gympaskor-
- och Tom tyckte synd om honom för att han inte kunde sitta.
Så de byggde en gunga-
- som han kunde sitta i med svansen på.
Jag minns en sak Ridley ville göra.
Det finns ett klipp där man ser huvudet och hjärnan.
Det var maskar i och de ville sätta dit det på Bolajis huvud.
Där drog han gränsen.
Det är Harry Deans ben.
Jag har vita byxor och cowboystövlar på mig hela tiden.
Men det där togs från scenen-
- då varelsen kommer ner på lagret.
De fixade med filmen så att det inte såg blått ut.
Men det är inte ens galler på golvet.
Jag minns första gången jag såg det med publik-
- och reportrarna frågade: "Hur kändes det?"
Jag sa: "Jag vet inte. Fråga Harry."
Jag var så arg.
Det funkade ju förvisso, men de kunde ha förvarnat mig.
Den här dödsscenen avslutades inte från början.
Jag skulle bara krypa bort-
-och dö av skräck i skåpet.
Det skulle vara samma skåp som Jones var i.
Men vi filmade aldrig det och jag frågade när det skulle ske-
- för plötsligt började vi filma något annat.
Vi visste inte hur hon dog.
Men det antyddes att det var sexuellt-
- med den här androgyna varelsen som kunde föda-
-men även befrukta.
Det finns sådana insekter, vilket vi baserade det på.
Vi tog in lite av moder natur.
Var det ett fruktansvärt slut?
Var det en fruktansvärd våldtäkt?
Skulle det komma en version av Cartwrights roll?
Det skulle i alla fall finnas fler människokopior ombord-
-och dem måste hon nu döda.
Det är en av svårigheterna i den här genren-
- att komma på något som är unikt.
Jag råkade på Giger under en av de stunderna.
Han hade inte setts så mycket förutom i Schweiz.
Han hade faktiskt några fans, men han var helt perfekt.
Vi fick ihop de rätta delarna vid rätt tillfälle.
Alla som gjort skräckfilmer efter det här-
- har kopierat vår aliens utseende.
Den enda som inte sett ut såhär var i filmen "Signs".
Men den har fortfarande en utdragen kropp.
Men alla de här filmerna, de har...
Den här är en klassiker, och de har alla följt den här teorin.
Det här var nog första gången det inte var rent.
Alla andra rymdfilmer var så rena.
Den här filmen är smutsig och hemsk.
Jag tror att han etablerade en helt ny värld där ute.
Det var ett intressant koncept.
Sen när han snubblade på Gigers konst
med alla erotiska övertoner
gav det liksom storyn ett andra lager.
Så här är vi i en ny del som inte visades i filmen.
Många frågade: "Vad hände med den?"
Vi våndades över det här. Ha med det, ta bort det.
Behövde vi se vad som hände med dem?
Och det viktigaste, behövde vi se tragedin när hon
var tvungen att bränna alla sina gamla vänner, kollegor, kamrater i besättningen.
Vi valde till sist att inte ha med det. Vi ville gå vidare.
Men hon gör det riktigt bra.
Både ängslig och sårbar på samma gång.
Men på något sätt kontrollerad.
Vem skulle gå in dit i det läget?
Om jag mixade detta skulle jag helt klart Iåta varningssystemet eka.
Så att hon vet att hon måste kämpa mot tiden.
Det var en fantastisk panel av Giger till höger
som var väldigt vackert gjord.
Och vi får reda på att de förvandlas.
De förändras till att bli uppätna
av vad nu varelsens organism är, till ett ägg.
Inget hade sett nåt sånt här.
Det är en av svårigheterna i den här genren
att komma på något som är unikt.
Alfred Hitchcock sa att om du inte ser något är det din fantasi.
Jag gjorde "Fåglarna" och där är det en scen en klätterställning
och alla fåglarna sitter på ställningen.
Många av dem var av kartong och många var riktiga.
Jag frågade om folk inte skulle se det.
Han sa att om man ser någonting
så gör fantasin att man tror att det är på riktigt."
Det är samma sak med vår alien.
Efter ett tag börjar man kolla på alla rör
för att se om den kommer.
Plötsligt hoppar den fram och då är man ändå inte beredd.
Det blir mycket mer skrämmande
än något som man faktiskt ser direkt.
Det är något som de flesta andra
har missat så att man Iiksom tappar intresset.
Man är inte längre en deltagare i storyn.
Man får inte använda sin fantasi.
Det var första gången som folk-
- kunde engagera sig i karaktärerna.
Jag var orolig för att jag grät under hela filmen-
- men folk sa att det var min karaktär som var den normala.
Jag ville bara komma därifrån.
Det funkade uppenbarligen eftersom det gjorts fyra filmer.
Det var säkert en mycket bra formel.
Grejen med en sån här film-
- är att man hela tiden får se fruktansvärt läskiga saker-
- och om skådespelaren inte kan spegla det känner publiken inget.
Då tröttnar man till slut på varelsen.
Därför försökte jag visa dem så lite som möjligt.
- Ju mindre man ser desto bättre. - Absolut.
Det finns så mycket grejer...
Jag minns när jag såg slutet första gången-
- att det var 17 minuter i slutet av filmen-
- där Sigourney inte säger något utan det är bara action."
Hon springer omkring och är konstant livrädd.
- Eller hur - Det är det jag gör bäst.
Nej, visst är det svårt?
Jag älskade den delen.
Jag älskade karaktären och att visa allt med bilder-
- för det förtydligade hennes ensamhet.
Hon kunde kanske ha pratat med katten-
- men jag älskade att hon inte hade någon att prata med.
- Det gjorde henne sårbar. - Ja, men det är svårt.
Det är svårt för utomstående att se-
-men det är mitt jobb.
Jag beundrar det du gjorde
speciellt under hela den processen
för den här sekvensen kunde Iätt ha blivit tvådimensionell.
Du har på något sätt ytterligare två dimensioner
och det tyckte jag var jättebra.
Jag gillar även hur Ijuset fungerar här
för vi använde bara blinkande Ijus här.
Det vore kul att se stillbilder på det här.
Det slog mig bara
att publiken inte behövde få veta.
Jag insåg att om det var svårt eller konstgjort att avslöja något
så ska man inte göra det.
Det enda publiken ska veta
vad gäller framställningen
är saker som skådespelarna sannolikt skulle prata om.
Om det inte kändes naturligt för dem att förklara något
så bör man låta bli.
Den principen har jag använt mig av sen dess.
Inte bara i dialoger, utan i allmänhet.
När jag märker att jag förklarar något i manuset
som känns onaturligt så stannar jag upp och säger:
"Det behöver inte förklaras så det ska inte förklaras."
Om det är relevant kommer det att förklaras naturligt.
Om det inte kommer fram naturligt ska det inte vara där
för det skulle bara låta hemskt.
Det spelade ingen roll varför de var där.
Det spelade roll för filmmakarna och mig, författaren
för att vi skulle kunna skapa en trovärdig värld
där de kunde uppfattas som människor i en riktig situation.
Filmen skulle ha varit över när hon kliver in.
Eftertexterna skulle börja rulla när hon startar.
Vi kan förstås inte avsluta filmen här,
inte ens med en stor explosion bakom henne.
Vi kunde inte göra sådana explosioner då som vi kan idag.
Idag vore det datoranimerat. Allt det här är på riktigt.
Allt sker inne i studion
och då kan man bara använda gammal hederlig ved.
Det här designades för slutet av filmen.
Snart exploderar en vätebomb där borta.
Grafikerna gjorde det.
Det är bara en platt bild.
Det är en blandning mellan Ijud och tre stillbilder.
Jag tänkte att man måste ha två eller tre.
Här har jag lyckats ganska bra med skakandet.
Ingen hade skakat kameran fram tills dess.
Kameran skakar verkligen.
Jag vet inte riktigt vad den röda bollen är.
Mål.
Det här hade varit slutet på filmen.
Där skulle hennes sista replik ha varit.
Me jag kunde inte tänka mig att avsluta där.
Filmen kostade 8,6 miljoner dollar.
- Jag trodde det var 14. - Nej, 8,6.
Så i slutet sa jag:
"Jag vill lägga X mycket pengar på en fjärde akt."
"Hur mycket?" "Det tar fyra dagar," sa jag.
"Fyra dagar?"
Jag sa: "Ni vet ju inte ens vad jag ska göra.
Låt mig förklara."
De sa: "Hur ska det gå till på fyra dagar?"
Jag ville inte avsluta filmen med att hon flyger iväg.
Jag ville ha en fjärde akt.
De förstod inte.
De tyckte att filmen var över när hon hoppade in i skytteln.
Men jag ville ha en fjärde akt som förändrar filmskapandet för alltid.
Jag tror att fram tills dess kan man nog säga...
Det finns säkert de som gjort fristående filmer-
-som inte håller med.
Men idag är vi vana vid idén om flera slut i filmer.
- Det tar aldrig slut. - Ja.
Jag hade alltid velat stänga locket och sedan öppna det igen.
Så när Ripley hoppar in i skytteln-
- vet man snart att filmen inte är över.
Du sitter ner och kameran kommer närmre-
- och Jerry Goldsmith gör en snygg vändning med musiken.
Här vänder allt.
Man kände att publiken-
-redan vid den första visningen...
Man kände att folk bara tänkte:
"Nej, snälla låt mig gå."
- Det är toppen. - Ja.
Jag älskade också det. Jag har dansat en hel del-
- och jag tror att filmer handlar mycket om rörelse och känsla.
Man måste känna att man är där.
- Det var så läskigt. - Ja.
Jag älskar musiken du valde. Vad var det för musik?
Isao Tomita. Jag minns att vi pratade om det på telefon.
Jag tänkte att vad jag än gör så är hon ju ensam.
Jag hade lekt med Tomita i klipprummet som tillfällig musik.
Han hade gjort albumet "The Planets," och en låt hette "God of War is Mars."
Den använde vi mycket i "Alien 3".
Jag var försiktig med att föreslå det.
Jag blev förvånad när du sa: "Absolut.
Något sånt vore briljant."
Jag sa att jag kunde sätta upp stora högtalare-
- och använda den här fantastiska musiken.
Den lät inte bara som motorer utan var även väldigt illavarslande.
Du ville höra det.
Sen fick vi plötsligt använda den.
Ljudkillarna blev galna för att de fick dra om allting.
- Just det. - Jag brydde mig inte.
Nej.
Det var ändå inte mycket till dialog.
Jag bad dig att inte berätta vad som skulle hända...
- ...så att jag skulle bli förvånad. - Ja.
Jag tror att skälet...
I rollsättningen, som du sa om Bolaji Badejo...
Min arm är som hans ben.
Han såg ut att komma från en annan värld.
Men i kostym var han otroligt stilig-
- samtidigt som han var skrämmande.
Den där gesten räckte för att skrämma alla.
Vi ville att han skulle vara intelligent.
Vi ville ha en lite sexigare scen.
Vad hette chefen på Fox i London?
- Peter...? - Peter Beale.
Peter Beale kom till inspelningen och gav oss en sträng blick.
Han tittade på klockan och sade:
"Ni har två dagar på er."
Så i den här nya scenen-
- ville vi att varelsen skulle titta på henne genom fönstret-
- och bli fascinerad av hennes mjukhet i jämförelse med honom.
Han skulle vara så intelligent och liksom bli tänd på henne.
Ja, det var det vi ville åt.
"Skönheten och odjuret."
Precis.
Folk vill att vi gör en femte. Det hade jag inte väntat mig.
Jag säger bara-
- att det är svårt att komma på en ny story som känns fräsch.
Men jag har velat åka ut i rymden igen.
Jag tror att rymdäventyr passar just nu-
-för jorden är så grym.
Vi har pratat om det, men bara mycket löst.
Ja, det är svårt. Särskilt då fyran var så populär.
När man stänger locket är det slutet på första akten.
Jag tror inte att någon-
-har gått tillbaka.
Ingen har någonsin sagt:
Vem var rymdjockeyn? Han var inte en alien.
Vad var det för stridsfarkost?
Är det en stridsfarkost eller en hangarfarkost?
Är det en transportfarkost för biomekaniska vapen?
Varför landade den? Kraschade den-
-eller var det en nödlandning?
Allt har ju en motor.
- Eller fick han en nödsignal? - Precis.
- Hur längesen var det? - Ja.
Äggen låg bara där.
Sigourney ville sjunga något för att distrahera sig själv.
Hon kom på "You Are My Lucky Star".
Jag tyckte att det var en bra idé.
Men studion klagade-
-på att den var så dyr.
Men så blev det.
Jag tycker att det är mysigt att hon vill sjunga.
Det är ett sätt att hålla fast vid sitt eget vett.
Tänk om det var på riktigt?
Jag gillade idén så vi gjorde det.
Det var många begåvade människor inblandade i det.
Sigourney var toppen.
Det är vanligtvis mannens roll-
- att vara så stark och närvarande som hon är.
Det är imponerande.
Det är även ett bra uttalande för kvinnor.
För kvinnorörelsen.
Det här är också en bra bild på varelsen.
Man har bara sett korta klipp på honom hittills.
Det är förvisso en man i en kostym, men det skulle det vara.
Det skulle vara en människoliknande version av en utomjording.
Det här är det känsligaste ögonblicket för varelsens utseende.
Halva farkosten hänger uppochner.
Det där är en stuntman som heter Roy Scammell.
De frågade hur jag skulle göra med motorerna.
Vatten.
Jag ville göra en en ring av vatten.
Om man överexponerar det ser det ut som en plasmamotor.
Vad är en plasmamotor? Jag vet inte, men det låter bra.
Jag tycker att det ser ut som en plasmamotor och de räcker.
Det är vatten med ett valv ovanför på säkert avstånd-
- så att när det landar på linsen blir det ringar.
När Ijusen går på ser det ut som en jetmotor.
Vi ville dra ut på varelsens död så länge som möjligt.
Om hon bara hade dragit på motorn och dragit iväg-
- så hade det varit över direkt.
Då hade hon inte kunnat njuta av att bli av med den.
Så han får kämpa för att stanna kvar-
- och när han släpper kommer han tillbaka igen.
Om han hade gjort det fler gånger hade det ändå funkat.
Man vill se honom försvinna i all evighet.
Förhoppningsvis.
Jag lär nå gränslandet om sex veckor.
Jag gillar alla referenser till "fronten" och "sex veckor".
Man vet inte hur de mäter distans-
- och man vet inte vad "sex veckor" innebär.
Hur länge ska hon sova?
Men hon kommer att gå in i hypersömn-
-och gå i ide med Jonesy.
Vill hon någonsin åka tillbaka till stället hon lämnat?
Hon måste nog det.
Det är nog frågan jag alltid har ställt mig:
Vad för slags samhälle lever de i?
Vilken värld kommer de från och varför lämnade de den?
Varför skickade de ut varelserna?
Det är ologiskt att vi är de enda som lever i galaxen.
- Det tycket jag med. - Helt ologiskt.
Det skulle vara både nedslående och löjligt.
- Är det vi? - Det går inte.
Om man tror på Big bang och tänker sig att vi kommit hit-
- är det en sådan enorm slump att allt blivit så här.
Att vi kan sitta här är nästan omöjligt.
Även vetenskapsmän kan säga att det är Guds verk-
- eller en högre makt som gör att vi kan sitta här.
Det är där vetenskap och religion möts.
Det vore kul att gå tillbaka-
- för jag har så ofta undrat varifrån varelsen kom.
Folk vill verkligen veta det.
Det har blivit en enorm-
-kultfilm av stora mått.
För science fiction-fansen... Det är ju en stor klassiker.
Men jag råkar vara med i en av de viktigaste scenerna.
Fotografiet som folk alltid ber om är själva födseln.
Jag får nästan peka ut att det faktiskt är jag.
En del av hela grejen är att Ians karaktär...
Minns ni att han frågade om vi nånsin försökt kommunicera med den?
Ingen gjorde det. Det var bara ett läskigt monster.
Ingen försökte någonsin att kommunicera med den.
- Med monstret? - Ja.
Vad tänkte du säga?
Det är som med "Skönheten och odjuret".
Det är problemet, Harry. Vi försökte inte så den blev arg.
Det ville säkert bara ha en kram.
Den såg inte ut att vara så vältalig på engelska.
Vad då kommunicera?
Han säger så: "Försökte någon kommunicera med den?"
- Säger Ian det? - När han visar sig vara en robot.
Det handlar om att ingen ens försökte...
Jag hatar Ian i den här filmen.
Ingen försökte kommunicera med den.
De bara antog att den var hemsk.
Den kanske inte alls ville skada oss-
- men ingen brydde sig om att kolla.
Nej, den ville skada oss.
Vi borde ha klappat honom lite.
Något som har saltsyra istället för blod är ute efter att skada.
- Skada oss? - Ja.
Men det var del av hela grejen.
Det var allt för mig.
Får jag gå nu?
Översättning: Nanna Ericson
[SWEDISH - COMMENTARY]